До реєстр. № 2061
від 04.09.2019

          ВЕРХОВНА РАДА УКРАЇНИ

ВИСНОВОК

на проект Закону України «Про внесення змін до Закону України
«Про статус народного депутата України» (щодо доступу до інформації
з обмеженим доступом)», внесений народним депутатом України
Власенком С.В. (реєстр. № 2061 від 04.09.2019)

Комітет на засіданні 18 грудня 2019 року (протокол № 21) згідно з дорученням Голови Верховної Ради України Разумкова Д.О. від 6 вересня
2019 року розглянув проект Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус народного депутата України» (щодо доступу до інформації з обмеженим доступом)», внесений народним депутатом України
Власенком С.В. (реєстр. № 2061 від 04.09.2019), висновок Комітету з питань бюджету від 30.10.2019 (лист № 04-13/8-476 (203002), висновок Комітету з питань антикорупційної політики від 06.11.2019 (лист №04-12/17-384 (211291), висновок Головного науково-експертного управління Апарату Верховної Ради України від 04.12.2019 (№16/3-778/2061 (236511).
Зазначений законопроект був попередньо розглянутий Комітетом 9 жовтня 2019 року (протокол № 10) відповідно до положень частини третьої статті 93 Регламенту Верховної Ради України (щодо доцільності включення цього законопроекту до порядку денного сесії) та 15 жовтня 2019 року був включений Верховною Радою України до порядку денного другої сесії Верховної Ради України дев’ятого скликання (Постанова Верховної Ради України № 191-ІХ).  
Проектом Закону України пропонується внести зміни до Закону України «Про статус народного депутата України» – доповнити новою статтею 161, положеннями якої передбачити право народного депутата України на отримання інформації з обмеженим доступом. 
Такі зміни пропонуються, як зазначає автор законопроекту у пояснювальній записці до нього, з метою усунення колізій між Законом України «Про доступ до публічної інформації» та Законом України «Про статус народного депутата України»; законодавчого закріплення безперешкодного доступу народних депутатів України до інформації, що визначена законом як «інформація з обмеженим доступом».
Проект Закону України подано суб’єктом права законодавчої ініціативи з дотриманням положень статей 89-92 Регламенту Верховної Ради України, водночас, як зазначалося у висновку Комітету щодо доцільності включення цього законопроекту до порядку денного другої сесії Верховної Ради України дев’ятого скликання, містить певні недоліки техніко-юридичного характеру, зокрема:
-	якщо зміни вносяться до закону, викладеного в новій редакції – вони вносяться до його основної редакції з посиланням на джерело офіційного опублікування цієї редакції. Чинний Закон України «Про статус народного депутата України» діє в редакції Закону 2328-III від 22.03.2001 (ВВР, 2001, №42, ст. 212), що має бути відображено і в джерелах опублікування, на які йде посилання в законопроекті;
-	визначення термінів, які наводяться в законопроекті, має відповідати їх змісту, що міститься в чинному законодавстві, та має бути однаковим у всьому тексті закону, саме тому у законопроекті має вживатися словосполучення, зокрема, «народний депутат», а не «народний депутат України»; 
-	назва статті 161 законопроекту дещо не узгоджується з її змістом, оскільки передбачає лише право народного депутата України на отримання інформації з обмеженим доступом, тоді як у частинах п’ятій, шостій цієї статті йдеться про право народного депутата України в окремих випадках «розголошувати» інформацію з обмеженим доступом. 
Крім цього, окремі положення законопроекту потребують узгодження з нормами чинної редакції статті 19 Закону України «Про статус народного депутата України», яка передбачає можливість отримання народним депутатом України інформації з обмеженим доступом, а також узгодження положень законопроекту із термінологією, що вживається в Законі України «Про інформацію» (у частині одержання інформації, її зберігання, використання та поширення).

По суті правового змісту законопроекту Комітет зазначив наступне.
У новій статті 161, якою пропонується доповнити Закон України «Про статус народного депутата України» (далі – Закон), зокрема у частині першій, передбачено, що з метою здійснення своїх повноважень народний депутат України має право на звернення чи запит щодо отримання інформації з обмеженим доступом. 
Право народного депутата України на депутатський запит та депутатське звернення унормовано положеннями статті 86 Конституції України, статтями 15, 16 Закону. В свою чергу, пропозиція автора законопроекту щодо права народного депутата України на звернення чи запит на отримання інформації з обмеженим доступом не відповідає правовій природі інститутів депутатського запиту та депутатського звернення (їх визначенню, порядку направлення, строків та порядку їх розгляду, відповідальності за невиконання вимог Закону щодо розгляду депутатських запитів, звернень) та дещо розширює за змістом право народного депутата України на забезпечення інформацією та на її використання, визначене положеннями статті 19 Закону.
У частині шостій запропонованої статті 161 законопроекту наводиться перелік питань, що не можуть бути предметом депутатського запиту чи звернення. Як вже зазначалось вище, право народного депутата України на депутатський запит визначено у статті 15 Закону, а на депутатське звернення – відповідно у статті 16. Тому запропоновані зміни доцільно було би запропонувати саме до статей 15 та 16 Закону. Також викликає сумнів і суть запропонованої частини, оскільки при направленні депутатських звернень народні депутати України мають дотримуватись зокрема, рішень Конституційного Суду України. У свою чергу Конституційним Судом України детально розтлумачено положення законодавства України, які стосуються порядку надання інформації за запитами і зверненнями народного депутата України (зокрема, це рішення Конституційного Суду України від 19 травня
1999 року № 4-рп/99, від 11 квітня 2000 року № 4-рп/2000, від 20 березня
2002 року № 4-рп/2002, від 5 березня 2003 року № 5-рп/2003, від 14 жовтня
2003 року № 16-рп/2003 тощо).
Частиною другої статті 19 Закону передбачено, що на вимогу народного депутата України посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ та організацій зобов’язані забезпечити його консультаціями відповідних фахівців з питань депутатської діяльності і надати невідкладно, а за відсутності такої можливості – не пізніш як у п’ятиденний строк, необхідні інформацію і документацію.  
Крім цього право народного депутата України знайомитися з будь-якою конфіденційною та таємною інформацією з питань депутатської діяльності передбачене частиною третьою статті 19 Закону.
Водночас, частиною сьомою статті 19 Закону передбачені обмеження у використанні народним депутатом України інформації. А саме: «Народний депутат не може розголошувати інформацію, яка стала йому відомою під час здійснення депутатських повноважень, якщо ця інформація: була йому надана під час підготовки чи розгляду питань, що були розглянуті на закритих засіданнях Верховної Ради України та її органів; є конфіденційною чи таємною відповідно до закону і стала йому відомою у зв’язку з виконанням депутатських повноважень».
Передбачене частиною третьою статті 19 Закону право народного депутата України знайомитися з будь-якою конфіденційною та таємною інформацією по суті є тотожним праву на ознайомлення з інформацією з обмеженим доступом, запропонованому у частині другій статті 161, оскільки положення Закону України «Про інформацію» дає наступні класифікації видів інформації: за змістом (інформація про фізичну особу, інформація довідково-енциклопедичного характеру, інформація про товар (роботу, послугу), науково-технічна, екологічна, податкова, правова, статистична, соціологічна інформація, інші види інформації); за порядком доступу інформація є відкритою та з обмеженим доступом. Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша статті 21 Закону України «Про інформацію»). В свою чергу, конфіденційною є інформація про фізичну особу, до якої, зокрема, належать дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень (частина друга статті 11, частина друга статті 21 Закону України «Про інформацію»).
Також у статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено види інформації з обмеженим доступом, вимоги до обмеження доступу, окремі категорії відомостей, доступ до яких не може бути обмежено, а також інші положення щодо інформації з обмеженим доступом. Частина перша зазначеної статті визначає вичерпний перелік видів інформації з обмеженим доступом (який є тотожним визначеному у статті 21 Закону України «Про інформацію»): конфіденційна інформація, таємна інформація та службова інформація.
Таким чином народний депутат України не позбавлений права на ознайомлення з інформацією з обмеженим доступом. 
Сумнівною є запропонована автором законопроекту пропозиція щодо можливості розголошення певної інформації, що стала відомою народному депутату України, та яка відповідно до Конституції України «не може бути засекречена», або ж не є інформацією з обмеженим доступом, оскільки, Конституція України, зокрема, не дає визначення поняттю «інформації з обмеженим доступом», а частиною другою статті 32 Конституції України передбачено застереження щодо збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації. 
Крім того, такі пропозиції, як зазначалося вище, не зовсім узгоджуються з положеннями частини сьомої статті 19 Закону, що містять певні обмеження щодо розголошення інформації, яка стала відомою народному депутату України під час здійснення депутатських повноважень.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.01.2012
№ 2-рп/2012, надаючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України зазначив, що відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України відповідають положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб’єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України «Про захист персональних даних»); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України «Про інформацію»).
Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.
Комітет звернув увагу також на те, що передбачаючи право народного депутата України на отримання інформації з обмеженим доступом, автором не пропонується зміни до Закону щодо відповідальності за розголошення такої інформації. Зокрема, у новій статті 161 або статті 19 Закону варто було б передбачити нову частину, згідно з якою народний депутат України, в разі розголошення інформації з обмеженим доступом, яка стала йому відомою у зв’язку з виконанням депутатських повноважень, несе адміністративну чи кримінальну відповідальність відповідно до закону. 
Комітет з питань бюджету за наслідками розгляду законопроекту (реєстр.                   № 2061), відповідно до статей 27 і 109 Бюджетного кодексу України та статті 93 Регламенту Верховної Ради України, ухвалив рішення (протокол № 10 від 30.10.2019), що зазначений законопроект не матиме впливу на показники бюджетів. У разі прийняття відповідного закону він може набирати чинності згідно із законодавством.
За висновком Комітету з питань антикорупційної політики (протокол №17 від 06.11.2019) у проекті акта не виявлено корупціогенних факторів – проект акта відповідає вимогам антикорупційного законодавства.
Головне науково-експертне управління Апарату Верховної Ради України у висновку (від 04.12.2019 №16/3-778/2061) наводить низку зауважень стосовно запропонованих змін, та, зокрема, зазначає, що «внаслідок прийняття даного законопроекту як закону до положень Закону України «Про статус народного депутата України» будуть включені дві статті (ст. 16-1 та ст.19) з однаковим, по суті, предметом правового регулювання, але з різними правилами щодо одного й того ж питання», та вважає, що за результатами розгляду в першому читанні проект доцільно відхилити. 

З огляду на вищезазначене та керуючись положеннями статті 108 Регламенту Верховної Ради України, Комітет ухвалив висновок на проект Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус народного депутата України» (щодо доступу до інформації з обмеженим доступом)» (реєстр. № 2061 від 04.09.2019), внесений народним депутатом України Власенком С.В., та прийняв рішення рекомендувати Верховній Раді України за наслідками розгляду законопроекту в першому читанні, відповідно до пункту 3 частини першої
статті 114 Регламенту Верховної Ради України, повернути його суб’єкту права законодавчої ініціативи на доопрацювання.

Голова Комітету				   	                    С.В.КАЛЬЧЕНКО